Матю беше много обичано дете.
Беше като всички останали 18-годишни момчета в тази страна.
Нормално момче.
Когато се роди беше най-сладкото бебе с големи кафяви очи.
Беше красиво малко момче и постоянно беше щастлив.
Беше свободолюбив, постоянно щастлив и имаше убийствена усмивка.
Помня усмивката на Мат.
Беше чаровник, очите му можеха да го вкарат в много неприятности.
Винаги се включваше. Обичаше спортовете...
Бяхме свикнали да играем баскетбол, пейнтбол.
Винаги е бил скандалджия.
Харесвахме това. Ако се заядеш с него, ще ти отвърне.
Някой, с който можеш да си поговориш, на когото можеш да разчиташ.
Беше страхотен човек, много забавен.
Липсва ми.
Липсва ми всеки божи ден.
Наричахме го Матю или Мат.
Децата, момичетата често го наричаха Мати, но той беше моя Мат.
Обичаше да си играе с децата и да се бори с момчетата.
Той и Ани бяха много близки, защото бяха почти на една възраст.
Двамата бяха като две капки вода.
Но за съжаление, имаше проблеми със съня и имаше кошмари.
Със събуждането започваха паническите пристъпи.
Казах му: "Мат, може би ще е от полза,
ако поговориш с някой извън семейството. Искаш ли да го направиш?"
Затова му уговорих среща.
Отидохме там и тя седна с нас, и след не повече от 15 минути
разговаряйки с Матю и задавайки му въпроси, ни даде да пробваме Лексапро.
Казах: "Ами страничните ефекти?"
"Какво да очакваме от подобно нещо?"
А тя каза: "Ами, понасят се много добре."
"Може да имате главоболие, гадене или безсъние."
Прибрахме се вкъщи с пробната опаковка Лексапро
и от този момент вече не искаше да говори.
Сякаш все повече се отдръпваше.
Това поведение беше странно за него.
По това време се случваха много неща, също така завършваше и гимназия.
Големият план, децата винаги са искали да купонясват след завършването.
Той не искаше да отиде. Искаше да отиде на гости при брат си.
И в крайна сметка отиде.
Денят, в който трябваше да се прибере, около обяд,
все още не ми беше звъннал. Трябваше да ми се обади след като си тръгне.
По-късно, може би след работа, му звъннах и той не вдигна.
Малко след това ми се обади и ми каза,
че е стигнал почти до Северна Каролина.
Около 11:30 ч. му звъннах и ми каза: "Добре съм, току-що подминах Роаноук."
Събудих се около 2:30 ч., подскочих, погледнах часовника
и осъзнах, че би трябвало да се е прибрал преди час.
Затова звъннах на мобилния. Включи се гласовата поща.
Продължавах да звъня. Мислех си: "Матю, вдигни тъпия телефон!"
Разстроих се. Заспах и се събудих към шест сутринта.
Все още го нямаше. Не знаех какво да правя.
Започнах да се приготвям за работа и тръгнах.
Едва ли можех да работя. Казах на шефа ми, че трябва да се прибера.
Влизайки чух, че телефона звъни...
...и човека отсреща ми каза:
"Търся семейството на Матю Стюбинг. "
Казах: "Аз съм майка му, вие кой сте?"
А той каза: "Обаждам се за скачането."
Светът ни се разпадна.
Не можехме да повярваме, че това се е случило.
Не можехме да разберем защо,
Матю не беше такъв.
Нищо от това не беше Матю, искам да кажа,
че нямаше никакъв смисъл.
Това беше началото на историята ми.
Като майка, трябваше да разбера какво се е случило с детето ми.
Имаше толкова много въпроси. Какво сме пропуснали?
Първият отговор дойде 6 месеца след смъртта на Матю,
когато съпругът ми намери статия
свързваща психиатричните лекарства със самоубийството.
Бях ужасена.
И все пак знаех, че сме открили отговора на най-важния въпрос:
"Как е възможно това да се случи"
Статията отговари на някои въпроси, но ме накара да се замисля за повече.
Трябваше да го разбера за себе си. Трябваше да направя нещо.
Това е за теб, Матю.
ТОТАЛНИ СБЪРКАНИ: КАК ПСИХИАТРИЧНИТЕ ЛЕКАРСТВА МОГАТ ДА УБИЯТ ДЕТЕТО ВИ
Всичко, което някога съм чувала за психиатричните лекарства,
от медиите, в училищата, в кабинета на лекаря,
е колко безопасни и ефективни са те.
Тъжни сте и това значи, че имате химичен дисбаланс в мозъка.
Вземате едно хапче и то решава проблема ви.
Това определено не се случи при Матю.
Нещо в тази история не беше наред и аз трябваше да разбера какво.
Но има ли професионалисти, които могат да ми кажат истината?
Д-р Дейвид Стейн, психолог, който е написал много книги и статии
срещу използването на психиатрични лекарства
върху деца, се съгласи да говори с мен.
Предприех три-часово пътуване, за да го видя.
Здравей, как си? Радвам се да те видя.
Аз съм Селест. - Аз съм Дейвид Стейн. Приятно ми е.
Кажи ми, какво те доведе чак до тук?
Ами, отидохме на лекар, психолог... - Добре.
...и поставиха диагноза депресия на сина ми.
Беше ни казано, че е причинена от химичен дисбаланс.
Има ли такова нещо като химичен дисбаланс в мозъка,
което може да причини психологически проблеми?
Не, това е една неточност, дезинформация или погрешна информация,
която излиза, и за съжаление,
мисля че вашият психолог е вярвал, че има химичен дисбаланс.
Много хора го вярват, психолози, учители.
Психиатрите със сигурност са го приели, а сега и педиатрите го правят.
Това не е причинено от химичен дисбаланс.
Вбесява ме факта, че толкова много лекари го приемат.
Това просто не е вярно.
Няма тест или каквото и да е, което би могло да го засече. Права ли съм?
Те твърдят, че са открили този химичен дисбаланс или анатомичен проблем,
или аномалия в мозъка или нервната система,
и все пак, ако изпратите детето си на химични тестове
на кръвта и урината, ще сметнат че сте луда, защото това е невъзможно.
Затова твърдят, че дисбаланса не може да бъде измерен от всяка лаборатория
или изследвания на урината, PET или CAT сканиране.
Нищо от това не може да бъде повторено на клинично ниво,
има хиляди твърдения излизащи всяка година,
в които мислят, че са открили причината за депресията,
СДВ или биполярно разстройство.
Нищо от това не е вярно.
Това отговори ли на въпроса ви? - Да, така мисля.
Чувствам, че ако имах тази информация, за да взема решение,
той никога нямаше да бъде на това лекарство, ако трябва да съм честна,
вярвам че щяхме да работим до край,
чувствам се виновна за това.
Чувствате се виновна. - Да, мисля че винаги е било така.
Вие не сте оставили сина си да пропадне. Била сте искрен родител,
търсещ помощ за тревогите, които е имал синът ви.
Ако отидете в книжарницата, книгите ще ви кажат същото нещо.
Същият този боклук вече е залял всички книжарници,
затова колкото и книги да взимате
ще получавате това: "химичен дисбаланс" или "неврологично разстройство" и т.н.
"Те се нуждаят от комбинация между лекарства и терапия."
Ще виждате това навсякъде около себе си.
С изключение на няколко учени в света, които се борят срещу това.
Ние сме рядка порода. Навлизаме дълбоко в литературата.
Ти не си виновна, Селест.
Мисля, че ще промениш отношението си. Но точно сега
преобладаващите и проникващи нагласи са като твоите.
Това ме вбесява.
Чувайки историята ти, се разгневих.
Много ви благодаря, д-р Стейн.
Бог да те благослови, ще помогна с каквото мога.
Казаното от д-р Стейн ме шокира.
Защо досега не съм чувала това?
Защо никой не ми го каза?
Умишлено ли ме лъжеше психиатричната индустрия?
Ако е така, със сигурност не съм единствената, която са лъгали.
Разбрах, че не съм сама. Имаше много други майки,
които имаха подобен опит и са говорили на висок глас.
Срещата ми с тези жени бе възможност да чуя какво се е случило с децата им
и да се примиря с това, което се случи на Матю.
Благодаря на всички ви, че сте тук днес.
Според мен нещата, за които трябва да говорим са много важни.
Срещнах много прекрасни хора заради това изпитание,
поради всички грешни причини и последвалите разбити сърца.
Знам, че в тази стая има толкова много истории.
Искам хората да знаят какво могат да направят за семействата и децата.
Благодаря ви за това, че днес сте тук и ми помагате.
Благодаря.
Те ще ви оставят да си мислите, че това няма значение.
Очакват, че определен процент ще страдат от тези странични ефекти,
и това е нормално за тях.
Една детска смърт е твърде много. - За мен това не е нормално.
Не, не. - Има едно и още едно,
а после се оказват стотици и хиляди,
след това десетки хиляди. Не е само едно.
И едно е прекалено много, но това си продължава.
Когато заведох Матю на лекар, му постави диагнозата - клинична депресия.
Каза, че била причинена от химичен дисбаланс.
Какво стана с вас, когато заведохте Кандис?
Заведохме Кандис, защото проявяваше тревожност в училище.
Започна да блокирва на тестове. Няколко учителя ми казаха:
"Знаете, че Кандис трябва да учи за тези тестове,"
когато исках да го разбера сядах и учех с нея,
а тя винаги се заплесваше по нещо.
Но щом получеше теста замръзваше, писането й бе ужасяващо,
можеше и да е отговорила вярно, но учителката не можеше да го разчете,
така или иначе тя го разбираше погрешно.
Заведох Кандис при реномиран детски психиатър,
той поговори с нея около 15 минути и каза:
"Тя има генерализирано тревожно разстройство."
Това безпокойство се проявяваше единствено при тестовете.
Нямаше други области на безпокойство.
Те не ти казват, че това е само на психологическа основа и е субективно.
Казват само: "Въз основа на тези симптоми вие имате химичен дисбаланс."
Тогава започваш да се питаш от къде е дошъл този дисбаланс?
Какви химикали? Обичам това с: "Къде е тестът? Ще получим ли такъв?"
Къде са тестовете. Може да изследвате кръвта на някого и да видите дали има рак.
Това са реални медицински диагнози.
Ако някой ви каже, че детето ви има СДВХ, накарайте го да изследва кръвта им
и да ви покаже химичния дисбаланс причиняващ това.
Не могат да го направят, защото нямат доказателство, че това е причината.
Това е напълно произволно и субективно. Тяхното мнение е,
че това се случва с детето ви, по което вие сте експерта.
Винаги се крият зад това... "Те" - психиатрите и психолозите.
Винаги се крият зад: "Правим най-доброто за детето ви,"
като майка е трудно да го схванеш.
Стоите си там и си казвате: "Искам да направите най-доброто за детето ми."
Заиграват се с вината. - Да.
"Ако обичате детето си ще го дрогирате за собственото му благополучие."
Искате да направите правилното нещо за детето ви, поддавате се на натиска,
защото си мислите, че те знаят, понеже имат образование.
Ходили са в колеж, по-могъщи са, умеят го.
Вие познавате детето си по-добре от всеки друг. Изключете ги.
Послушайте сърцето си, а не тях.
Тези жени са силни, знаещи и решени да разпространят словото,
че случилото се на техните деца може да се случи на всеки.
Щом става дума за диагностициране на деца с психични разстройства,
никой не знае какво правят те,
като група от гимназисти, които разбрали
когато интервюирали психиатри на скорошна психиатрична конвенция.
С всички диагнози някъде там,
как знаете коя да изберете?
За пациент? Диагнозата?
Добър въпрос.
Може да е доста трудно да изберете диагноза.
Психиатрията не е като другите области в медицината, понякога
диагнозите са неясни.
Често вземате и смесвате. Обикновено не е трудно.
Избирам групата по диагнозата.
Не винаги поставяме правилната диагноза,
но се опитваме да поставим една и да я поправим.
Трудно е. Половината пъти грешим.
Понякога не ни е нужна диагноза.
Често за нас не е важно каква точно е диагнозата.
Диагнозата се поставя за това, което е.
Ако е за възстановяване на сума, да не се хванете на въдицата...
Имате списък от възможности,
за да поставите диагнозата.
Всички въпроси се въртят в главата ви.
Не можете да зададете всички въпроси на всеки -
не може да попитате всички,
затова трябва да намерите правилните въпроси в ума си и да ги зададете.
След това я формулирате.
Не знам дали това е правилният отговор.
Както и да отговорите е отлично.
Лекарят на Матю никога не ме информира за ненаучния характер на диагнозата
или сериозните последици от вземането на тези лекарства, за да се лекува.
Отидох да се видя в известния лекар и автор д-р Дорис Рап,
за да разбера какво е трябвало да ми се каже.
Синът ми се лекуваше с Лексапро
и ни беше казано, че страничните ефекти са малко:
главоболие, сухота в устата, гадене.
За какви сериозни странични ефекти е трябвало да ме предупредят?
Лекарства като тези могат да причинят депресия,
замаяност, има много изолирани случаи
в които почти всяка част от тялото може да бъде засегната.
Това е от тези лекарства, които причиняват депресия, суицидни мисли,
сърдечни заболявания, нарушават метаболизма.
Очевидно е, че белодробната и сърдечната функции
трябва да се наблюдават при децата, ако са разбрали, че имат уголемено сърце,
децата с инфаркти и инсулти,
повишено кръвно налягане и неравномерен пулс.
Установено е, че често, когато спрете тези лекарства, симптомите не изчезват.
Мислите си, че треперенето ще се махне. Може би няма да се махне.
Няма нищо по-разрушително за малко дете
от това да трепери и да не може да го контролира.
Трябва да са ви казали да гледате за всякаква промяна в характера на сина ви,
действия, поведение, всякаква промяна в апетита му.
Имаше ли проблеми с координацията? - Да.
Казаха ли ви да им се обадите, ако това се промени?
Не.
Не ви ли дадоха списък със страничните ефекти?
Не.
Трябвало е да ви дадат списък с неща, за които да се оглеждате
и ако забележите някое от тях,
но мисля, че повечето хора биха се уплашили,
защото листа може да е пълен със странични ефекти,
и вие дори може да не знаете понятията. Но вие вземате речник...
Или шрифта е толкова малък, че дори не може...
Трябва ви лупа.
Казвам, че дори не трябва да сте лекар,
но в наши дни и малката възраст
...това не трябва да се случва...
...бих казала на родителите да проверят това, което взимат децата им.
Не си мислете, че е нормално да има реакция.
Ако видите нещо, обадете се на лекаря си и се оплачете. Вземете второ мнение.
Трябва да се подсигурите отвсякъде.
Не можете да дрогирате здрави тела и да ги разболявате по толкова начини,
и да очаквате тези хора да растат,
за да станат функционални и творчески личности в обществото.
Те няма да могат да достигнат пълния си потенциал,
защото лекарствата ги променят.
Не си заслужава. - Мисля, че ставащото е грях.
Бог трябва да стане и да каже: "Какво правите там долу?"
"Какво правите?"
Съгласна съм. Много ви благодаря. - Ще ме разплачете.
Много ви благодаря.
Това са опасни лекарства, които не лекуват нищо
и диагнозата СДВХ в момента е епидемия.
Много е лесно да лепнат етикет на детето ви по този начин,
това му остава за цял живот.
Шейна беше диагностицирана още в първи клас.
Училищният психолог ни изпрати писмо и заяви, че Шейна
има всички симптоми на СДВХ и трябва да отиде на лекар.
Занесох писмото от училищния психолог
на психиатъра, 45 минути по-късно излезе
с диагнозата СДВХ и рецепта в ръка.
Прецениха целия й живот по този субективен контролен списък
и веднага я сложиха на лекарства.
Постепенно се връщаше на мястото си и не я свърташе,
обаждаха се от училището и казваха:
"Шейна пак не внимава, не си стои на мястото."
Увеличете дозата. - Увеличете дозата.
На 26 февруари 2001 г. получих обаждане
от училищната сестра, точно в 10:00 часа,
каза ми, че Шейна е припаднала в библиотеката
и незабавно трябва да я взема от училище.
Заведох я при лекаря. Бях само на няколко крачки от нея,
записах името й на клипборда. Обърнах се
и тя получаваше голям епилептичен припадък.
Взех я на ръце и изкрещях за лекар, а лекарката каза:
"Вики, остави я на пода."
Незабавно я сложих на пода,
но държах и масажирах главата й, и казах:
"Мама е тук, Сиси, няма да те оставя."
Погледнах в дълбоките й кафяви очи
и последното нещо, което видях беше как дъщеря ми умира,
а аз не можех да направя нищо, за да й помогна.
В този момент не знаех, дали тя знаеше, че не знам?
Знаеше ли, че не мога да й помогна?
За какво си е мислила, докато я гледах как умира?
Нямам представа и никога няма да разбера.
Но продължавам да се връщам назад и си мисля,
че не направих най-доброто,
което можех тогава,
въпреки че беше на живот и смърт.
Погребах детето си. Нямам вина.
Седмица преди Шейна да умре
видях, че се вълнува, уринираше малко и наддаваше тегло,
това бяха три червени знака.
Занесох ги на психиатъра и казах: "Ето това се случва."
А той ми каза, че съм била загрижена, параноична майка
и това, което виждам не са странични ефекти.
Сега ми се изясни, че тя е умирала цяла седмица, а ние не знаехме.
Казаха ни, че дори да са направили нещо друго,
пак е нямало да можем да я спасим.
Имаше толкова много в организма й и е умирала малко по малко.
Когато казвам, дори и да сте забелязали нещо
те нямаше да ви обърнат внимание.
Решиха да ме игнорират.
Психиатрите, фармацевтичната индустрия,
те са хората, които трябва да обвиня и да държа отговорни за случилото се.
Поглеждам сега и ми се иска да можех да върна времето обратно,
никога нямаше да й дам лекарството,
никога нямаше да повярвам в професионалистите,
които промениха живота ми завинаги.
Но не мога да го направя.
Всичко, което мога да направя е да изляза и да говоря с хората
изразяващи загриженост,
казаното от мен да докосне всеки живот и да промени нещо.
Нямах представа, че психиатричните лекарства
могат да причинят ужасяващи странични ефекти на много хора.
Приблизително 42 000 смъртни случая всяка година,
независимо дали чрез убийство, самойбийство или предозиране,
са свързани с тези лекарства.
Имаше едно нещо, което не разбирах.
Как може лекарство, което би трябвало да помага,
да накара човек да убие себе си или другите?
Матю никога не би посегнал на себе си.
Трябва да е било от лекарството. Но как?
Попитах за това Памела Сийфелд, фармацевт и експерт
по нежеланите ефекти на психиатричните лекарства върху човешкото тяло.
Приятно ми е. Благодаря ти, че пожела да говориш с мен.
Синът ми започна само с една доза, но не се справяше.
След това поведението му започна да се променя.
Стана много неспокоен, отдръпна се повече отколкото е бил,
защото преди поне си говореше с нас.
Девет седмици след започването на лекарството Матю си замина.
Симптомите, които ми описахте
са класически за тези лекарства, предизвикват психоза,
защото той не може да ги преработи.
Трябва да разберете, че той не е имал депресия,
били са токсичните нива на лекарството в мозъка му,
които са го направили психотичен,
за това става дума.
Въпросите, свързани с лекарствения метаболизъм са убили много хора.
Ако са ви предлагали само лекарства, то техните
възможности са причинили психозите, реално се случва това.
Персоналното ниво на лекарството става токсично за мозъка.
Лекарства като Лексапро, Паксил, Золофт, се обработват в мозъка.
Преминават през мозъка и влияят на рецепторите в него.
Замислете се, ако имате нормална доза
и хората не се справят с нея,
ако увеличението в концентрацията е 5 пъти,
замислете се какво причинява на човека.
Пет пъти над нормалното в мозъка.
Хората винаги стават психотични,
наричат го предизвикана от лекарства психоза.
Силно вярвам, че това се е случило със сина ми.
Когато на сина ви са дадени тези лекарства, той не може да ги преработи,
имал е токсични нива в кръвта и мозъка си, това е отнело живота му.
Станало е така, че те не са видели реалните факти.
Лекарствата са много опасни. - И те го знаят.
Да. - Знаят, че това се е случило.
И не е направено нищо.
Ако мога да ви дам научна причина, няма да е неясна като:
"лекарствата са лоши", не е това.
Има наука зад това, което обсъждаме тук
и се радвам, че мога да бъда
фармацевтът, който ви е казал истината.
Искам да го споделя с много хора.
Много съм ви благодарна за това. - Много ви благодаря.
Не е нужно да търсите много, за да намерите някои доста ужасни примери
на деца, които са станали крайно избухливи
след поставянето им на психиатрични лекарства.
Кип Кинкъл, застрелял родителите си, след това отишъл до училището си,
убил 2 и ранил 23 души, докато спирал Прозак.
Кристофър Питман взимал Золофт,
когато застрелял баба си и дядо си, и изгорил до основи къщата им.
Ерик Харис, който убил 13 души в Кълъмбайн,
след това се самоубил, бил е на Лувокс.
Девет от последните 13 училищни стрелци
са взимали или са спирали психиатрични лекарства,
медицинските картони на другите са запечатани и може никога да не разберем.
Но вместо да ни предупреждават, психиатри и фармацевтични компании
омаломажават най-сериозните странични ефекти, игнорирайки останалите.
Матю обичаше семейството си, обичаше ни толкова много
преди... когато е скочил от моста е носел спасителна жилетка.
Причината, написал я е в бележката, която е оставил в пикапа си,
да е облечен със спасителна жилетка е, за да може да бъде намерен,
затова родителите му не трябвало да се притесняват за това къде е.
Това дете, което иска да навреди на семейството си ли е?
Той не би искал да ни навреди заради света.
Съжалявам, Ани. Но това се случи.
Това причиниха лекарствата на сина ми.
Направиха го някой, който не беше.
Мати, тя също знае, защото има сладко момиченце, което е само на 12 години.
Разбираш какво казвам.
Знам какво казваш и все още се сещам,
че се връщам в кабинета на лекаря и казвам: "Не искам да й ги давам,"
а той с неговата небрежност: "За какво се притеснявате?"
и не знае нищо по-различно.
Всички сме говорили за това, просто не сме знаели,
но вината, която идва като гледаш хората да дават лекарство на детето ти
или самите вие да им ги давате, ги прави сигурни, че ще ги вземете,
защото са ви казали: "Не му позволявайте да пропуска и ден."
И в крайна сметка това ги убива.
Мисля си за предупредителните знаци, които имахме, знаехме за тях.
Спомням си, че седях там и гледах как Кандис си отива
и казах: "Какво има, Кандис?" А тя каза:
"Не знам, сърби ме",
не осъзнавах, че все едно я бодяха игли, кожата й изгаряше отвътре,
а тя се опитваше да ги махне, но беше само на 12 и не можеше да ми каже.
Мисля си...
Матю ми показваше как му треперят ръцете.
Казваше ми, че сърцето му бие бързо.
Кандис трепереше и реших, че трябва да я заведа на невролог,
защото ръката й трепереше и й беше трудно да държи нещо.
Не знаех, че причината за тежестта
е количеството медикаменти в организма й, предположих, че кожата й е суха.
Сещам се как се гушкаше в баща си и се смееше.
Това беше последният път, когато я видях жива.
Кой би предположил, че това щастливо дете
със сестра си до нея,
ще отиде до стаята й и ще се обеси на покривката на леглото й?
Никой не знаеше. Те са били там. Никой не знаеше, защото нямаше признаци.
Мислех си за дните, когато ще се самоубия,
защото болката ми беше толкова силна,
никой не би могъл да живее с разбито сърце.
Спомням си, че се бях свила на пода до пералнята мислейки си, че ще умра,
звъннах на терапевта си, за да му кажа: "Не мога да живея повече"
"Не мога да си поема въздух. Не мога да живея."
Поддържаше ме жива фактът, че имах оцеляло дете,
което се нуждаеше от мен... Трябваше да съм до нея,
защото не знаех дали мога да го направя.
Спомням си, че Кандис държеше малко сърце в ръката си
и на него беше написано "911."
След това го беше покрила със стикер.
Не е знаела, че ще умре.
Мислеше, че ще бъде спасена.
Не знаеше какво е направила.
Беше на 12 години.
Ето го и Мат. Болен е, но отиде на тренировката по баскетбол.
Онази вечер отбеляза 22 точки, беше страхотен.
Личността на Матю беше заразителна.
Любовта му към живота бе заразителна.
Всеки искаше да е част от това.
Той беше глътка свеж въздух, слънчице.
Хората обичаха да са около него.
Беше отзивчив, винаги усмихнат, забавен и закачлив.
Матю беше приятел с всички.
Играеше си с всички: млади, стари, тези, онези.
Първите ми спомени за Мат са от треити клас, имахме един и същ учител.
Станахме приятели в трети клас, бяхме съученици.
За първи път го срещнах на футболен мач в гимназията.
Веднага си паснахме. Едно от нещата, които си спомням за Мат и Стюбингс
беше как идват у дома и казват на баща ми, че са компания от ангели.
Беше много забавно. Той ме научи да бягам от училище.
Винаги те подкрепяше. Ако имаш кофти ден, той знаеше как да го подобри.
Бяхме в отбора по баскетбол.
Постоянно играехме баскетбол.
Прекарвахме часове заедно, майтапехме се,
бях горд до края, победих го поне в една игра.
Беше много лесно да стоиш отстрани и да се усмихваш широко,
защото хлапето беше страхотно и за мен все още е такъв.
Колкото повече научавах, че децата ни са били дрогирани,
толкова повече се възмущавах.
Наистина бях ужасена от размера на взиманите лекарства,
давали са ги на деца, които няма кой да защити.
Никой не знаеше това по-добре от Соня Мохамед - съветник по приемна грижа,
която работи с окръг Лос Анджелис,
занимаваща се всеки ден с диагностицирани деца, принудени да взимат лекарства.
От личен опит знам, че тези лекарства са много опасни.
Не виждаме никакви доказателства от тях, че правят нещата,
които родителите са казали, че е трябвало да постигнат.
За съжаление има много истории като вашата, което е толкова жалко.
Сърцето ми е с вас и вашето семейство, което е преживяло това,
защото никой не е чувал
друга алтернатива на това.
Изглежда, че е много по-вероятно приемни деца да са на медикаменти,
отколкото други деца. Защо е така?
По няколко причини, основната е: "Нямаме време да се занимаваме с теб."
Така го виждам. "Ще те накараме да млъкнеш и ще те затворим."
В общи линии е това.
Повечето деца са настанени от Отдела за закрила на детето,
там са защото са изведени от домовете си, заради злоупотреба,
дали емоционално, физическо, сексуално насилие или всички заедно.
На системата не й идва на ум, че това дете е уплашено.
Ако децата вече са били жертва на някакво насилие,
те вече са травматизирани.
Толкова много деца са, незабавно в някои случаи,
насочени към местния психолог и диагностицирани с нещо,
следствие на което се препоръчват лекарства.
Това, което споменах за някои хора преди е, че съм била в домове,
където съм виждала детските досиета набутани в ръцете на работника,
досиетата са занесени на местния психиатър, този който пише диагнозата,
пише рецептите, а дори не е виждал детето.
Позовава се на написаното в досието.
Не се позовават на нищо, защото там няма нищо, а на управителя
или работника по случая, който е казал, че това дете е асоциално.
Понякога ние дори нямаме нещо в писмен вид различно от:
"Не оказват съдействие на програмата. Плачат много през нощта."
"Отказват да ходят на училище", и такива неща, само устна информация,
няма дори бележки, които психиатърът може да следва.
Каква диагноза им дават? За СДВХ ли става дума?
Винаги е СДВХ. Всеки има СДВХ, така се започва.
След това са биполярни, а след това маниакално-депресивни.
За приемните деца това е катастрофално, защото много от тях
са прехвърляни от дом на дом, от едно училище в друго и не се учат.
И затова имат проблеми с ученето.
Всички са емоционално неуравновесени. Всички имат СДВХ.
Ще кажа, че само в окръг Лос Анджелис
имаме около 50 000 деца в системата.
Имам желание да кажа... - В системата на приемната грижа ли?
Да, само в окръг Лос Анджелис.
Не говорим за окръг Ориндж или някои от северните окръзи...
Какъв процент от тези мислите, че са на лекарства?
От собствен опит ще кажа,
че са между 50% и 75%.
Това е поразително. Благодаря ви за всичко.
Децата ни идват от любящи домове. Все още преживяваме тези проблеми,
но относно опита на приемната грижа,
всички са имали проблеми и причини, били са взети от домовете им.
Разбирам, че те автоматично са слагани на лекарства.
Определено е трябвало да минат през оценяване от психиатър.
Знам, че ти имаш опит с това.
Точно така. Спомням си, че видях едно изследване, в което
е три пъти по-вероятно децата в приемни семейства да са на психиатрично лечение,
в сравнение с други деца, които са били на здравни грижи.
Приемните родители не знаят.
Когато отидете в приемните класове те казват, че отговорът е в лекарството.
"Когато детето ви има тези проблеми, дайте им."
"Дайте им" са точните думи,
"Дайте им по-бързо, за да може да коригирате лечението им."
После проблемите продължават или детето остава вцепенено.
Или умират деца.
Малкото ми момче беше на осем 50-милиграмови хапчета Серокуел на ден,
антипсихотици, което за дете под 22 кг е невероятно.
Това беше върха на лечението му.
Беше толкова дрогиран и избухлив, страхувах се от него.
Криехме кухненските си ножове през нощта
когато си лягахме, защото се страхувахме,
че ще стане през нощта и ще нарани някой.
Той стана толкова лош, че в един от приемните му домове
закла домашните любимци на семейството с кухненски нож.
Приемната майка дойде вкъщи, видяла това
и си помислила, че имало крадец в къщата.
Беше объркана: "Боже, кой би могъл да направи това?"
Дори не й минало през ума, че детето го е направило.
Разбрала, че бил той.
Станал толкова избухлив от лекарствата, че убил домашните им любимци.
Беше решено, че трябва да отиде в болница.
Оставих го там и реших, че ще опитам.
Казаха ми, че имам две седмици да го променя.
Щеше да остане в болницата, ако не можех да направя нищо.
Заведох го вкъщи и първото нещо, което направихме бе да го нахраним с
естествена, много сурова и пълнозърнеста храна.
Това направихме, много истинска храна,
след това започнахме да спираме лекарствата му.
Промени се толкова много,
че станах известна в офиса на социалния работник като чудотворец.
Направи такъв обрат и сега е невероятен.
Пропусна клас, все още изостава, на национално ниво,
входящото му ниво е високо за класа, в който е.
Свири на няколко инструмента. Справя се добре в училище.
Това е изключително дете...
Не провява насилие към сестра му или домашния любимец, нали?
Не, не. Много е мил с всички любимци.
Имаме 5 кучета и 3 котки, а той е чудесен.
За мен е невероятно
колко много деца навън са в неговата позиция и никога...
Няма достатъчно хора като теб.
Докторът може да го припише на травма.
Когато детето се самоубие, често казват:
"Не стигнахме до тях достатъчно бързо."
Така е. "Не стигнахме до тях достатъчно бързо."
Защото това напълно ги оневинява.
Или както психиатъра на сина ми каза, когато негов пациент се застрелял:
"Откъде е взел пистолет?"
Не, погледни го така: "Откъде е имал смелостта?"
Затова "някой друг е виновен", никога не са "лекарствата, които аз предписах."
Или: "Това е всекидневно явление", седях там поразена
и мислех за себе си, когато тя каза,
че е добре да се откъсне от всички лекарства
заедно със Серокуел:
"Радвам се, че той все още има въображение и може да играе,"
"защото много деца взимащи лекарството толкова дълго"
"губят способността си да играят."
Бях шокирана и си помослих: "Как спиш нощем?"
Не мога да си представя, че някой отнема творческата им способност.
Какво може да е по-лошо
от това да бележиш някой завинаги.
Като зомби. - Да, те са постоянни зомбита.
Какво може да е по-лошо от това?
Кажете ми една болест, която бихте предпочели пред тази.
Ситуацията с приемната грижа е наистина ужасяваща.
Както скоро открих, не само хиляди деца се дрогират всяка година,
но понякога резултатите са фатални.
Отидох до Флорида, за да се срещна с Майкъл Фрийланд, адвокат
който представлява приемни деца, увредени от психиатрични лекарства,
включително 16-годишния Емилио Виламар.
Добро утро, Селест. Радвам се да те срещна.
И аз се радвам, Майкъл.
Благодаря ти, че ме прие. - Удоволствието е мое.
Колко често се използват психиатрични лекарства в системата на приемната грижа?
Разбрах, че това е често срещано явление,
защото става лесно.
Приемните майка или баща, или социалния работник казва, че има дете,
което не иска да спи през нощта или такова, което се събужда с кошмари,
дете с лощо поведение или пренасочва тяхното безсилие към друго дете,
или използва ръцете си, за да наранява.
Вместо да седнат и да работят с това дете,
използват времето да кажат: "Какво ги кара да правят така?"
"Няма да се тревожим за това, имаме решение. Дайте им това хапче."
Използват тези бедни деца,
които идват от много трудна среда, като опитни мишки.
Няма кой да ги защити.
Абсолютно никой.
Затова са плячка за тях,
защото нямат майка или баща, които да кажат:
"Не. Няма да ви позволя да тествате тези недоказани лекарства на детето ми."
Затова ги тестват върху деца, които никой не защитава.
Боже мой.
Представлявате майката на Е. Виламар. Може ли да ми кажете нещо за него?
Точно като сина ви, Емилио бил жизнено 16-годишно момче,
играел водна топка, откроявал се в училище, имал много приятели,
идвал от добро семейство, животът му бил чудесен.
Един ден имал неприятна случка в училище
и майка му се притеснила, защото той не правел така.
Майка му, загрижена, го завела на лекар.
Лекарят, без да полага старание или да мисли,
го сложил на различна комбинация от мощни антипсихотици,
които за 12 месеца довели до сърдечен удар, причинил смъртта му.
Боже мой. На колко лекарства е бил?
През 12-те месеца този лекар го лекувал
с 17 различни лекарства по различно време,
различни дози и различни комбинации.
Боже мой.
И тези лекарства са го убили.
Вярвам, че това се е случило и с Матю.
Не знам всички факти от историята на Матю,
но не се съмнявам, че лекарствата са изиграли роля.
Тези лекарства са опасни,
опасни са за възрастните, да не говорим за децата,
предписвани са безразсъдно,
прилагани са безотговорно и това се поощрява.
Майкъл, благодаря ти за това, което правиш
и че ми позволи да дойда тук и да говоря с теб.
Удоволствието е мое. Съжалявам за това, през което сте преминала.
Мога само да де надявам, че това което правите
ще спаси други семейства да минат през тази трагедия.
Аз също се надявам.
Матю те държи.
Ей, виж. - Кажи здравей.
Когато започна да взима лекарството, все едно нещо тъмно надвисна над него.
За месец се промени, сякаш издигна висока стена.
Не говореше много, мълчеше.
Изолира се от всичко.
Бягаше от училище, отслабна много.
Прекарваше много време в гледане на телевизия, долу в мазето.
Не искаше да прави нищо.
Слизахме долу и го питахме дали иска да отидем на кино,
на обяд или да правим нещо извън къщата,
а той беше много кратък и не искаше да прави нищо.
Казвал ми е да изляза от стаята му и да затворя вратата,
а преди не го е правил.
Не се чувстваше добре в собствената си кожа.
Все едно беше изпил 50 кафета и започваше да се стряска:
"Кой е там? В безопасност ли съм?" и всички тези неща,
все едно умът му се бъзикаше с него.
Не се чувстваше с всичкия си. Не разбираше какво става,
мислеше, че лекарството е трябвало да му помага.
Спомням си изражението на лицето му, трудно е да се опише
че нищо не е наред, че няма бъдеще.
Само пълно отчаяние и тъга в очите му.
През последните седмици, трябваше да се изправя пред факта,
че всичкото това дрогиране на деца не беше случайно.
Релкамата на лекарства е навсякъде и е очевидно.
Но истинската изненада е да се види как тежко психиатрично лечение